Elämän suuruutta

Joskus mieleen saattaa ponnahtaa sellaisiakin aiheita, joita ei tule juuri muulloin pohtineeksi.
   Ajattelinpa tähän haravoida esiin  niinkin ison aiheen kuin kysymyksen elämästä sellaisena kuin se voi olla. Aiheella on ainakin laajuutta, ehkä yli ymmärryksenkin, mutta yritetään tähän jotakin...
                                                           **
Voisimme ottaa esiin muttamia esimerkkejä, ja esimmäiseksi niistä suuren runoilijamme Eino Leinon elämä sen loppupuolella.
   Hannu Mäkelä on tehnyt jo vuosia sitten Leinosta kirjan ”Mestari”, joka on samalla muistokirjoitus runoilijasta. Kirjan lopussa kerrotaan Leinosta, kun hän viettää Espanjan tautiin sairastuneena  viimeisiä vuosiaan ystävänsä talon ullakkohuoneessa.
   Kuumeen hellittäessä Leino ajattelee vielä suurta haavettaan saada aikaan talo, jossa hän ja hänen ystävänsä voisivat kokoontua keskustelemaan ja tekemään kukin omaa työtään.
   Leino noina sairauden hellittäminä hetkinä sommittelee vielä uusia runojaan; hakee niistä yhteen yhtä tärkeää sanaa – vain yhtä mutta juuri sille runolle sen tärkeintä.  Ja kun hän mielensä sopukoista sen löytää, hän on siihen päiväänsä tyytyväinen. 
   Mutta kulttuuritalo jää häneltä haaveeksi: hän kuolee ystäviensä hoiviin 47-vuotiaana. Se vuosi on 1926. Kulttuuritaloa hän ei näe, mutta jättää koko kansalle vieläkin enemmän: paljon kaunista ja kestävää.
                                                            ** 
Aikoinaan Kuopiossa vaikutti Antti O. Arponen niminen mies Viikko-Savon päätoimittajana. Varsinaisen työnsä ohella hänellä oli aina jokin muukin tehtävä käsillä. Hän oli mieleltänsä historioitsija ja kirjoitti Kuopiossa ollessaan kaupungin urheiluhistoriaakin kansien väliin talteen – hänen kirjansa ”Puijon mäestä maailmalle” kertoo kuopiolaisen mäenlaskun ja hiihdon vaiheista niiden alkulähteistä alkaen.
   Meitä, hänen ystäviään, saattoi joskus huvittaakin hänen kiireenoloisuutensa. Mutta ihailimme samalla hänen työhönsä antautumistaan ja tarmoaan, myös reiluuttaan kaikkia kohtaan.
   Sittemmin hän muutti Lappeenrantaan, eikä aikaakaan, kun valtakunnan uutisissa kerrottiin, että sieltä oli löytynyt sodanaikaisia joukkohautoja. Nuo löydöt oli tehnyt Antti O. Arponen tutkimuksineen. Se ei suuremmin yllättänyt hänet tuntien.
   Mutta viimeinen uutinen hänestä  tuli muistokirjoituksena. Hän oli sairastunut vatsasyöpään, mutta jatkanut tutkimustyötään aivan viimeiseen hetkeensä asti. Se kosketti.
                                                        **
Eräänä keväänä KuHi:n talkooporukka oli saanut pyöräilyreitin valvonnan hoitaakseen Kuopion triathlonkisoissa. Olimme kokoontuneet varhain lauantaiaamuna Väinölänniemelle, kun puhelin pirahti taskussa.
   Soittaja oli meidän kaikkien tuntemamme talkoolainen Jaska, joka oli aina siellä missä tarvittiin.  Nyt hän kuitenkin kertoi, ettei voi tulla sille omalle valvontapaikalleen, kun oli joutunut äkisti yöllä sairaalaan. Sanoin Jaskalle, että älä ole huolissasi, kyllä me sinne sinun paikallesi kaverin löydämme. Parane pian niin tavataan.
   Mutta Jaska ei palannut enää sairaalasta.
                                                        **
Eino Korhonen oli KuHi:n kantavia voimia johtokunnan toimissa, ja varsinkin niinä hetkinä, kun seuran kassassa alkoi pohja paistaa. Eino keksi sille asialle aina jotakin.
   Urheilun seuratoimintaan hänellä oli muutenkin laaja katse. Hän oli kuhilainen mutta myös elolainen. Elossa Eino järjesteli seuran jakalkapallo-otteluiden tehtäviä, niihin tekijöitä,  ja kun Elon legendaariset tanssit pyörivät seuran talouden tueksi, niin Einohan niitäkin hommia järjesteli.
   Ja vielä omassa ammattiosastossaankin Savon vaneritehtaalla hän virkistysjaoston vetäjänä järjesti ammattiosaston perheiden lapsille hiihtokilpailuja sekä marjastus- ja sienestysretkiä. Virkistysjaoston menoihinEino hankki varat kekseliäisyydellään, jopa juustomaidon toimituksilla.
   Eino oli sekä kuopiolaisia että rautavaaralaisia, ja kaikki rautavaaralaiset tunsivat hänet ja hänen kotitilansa siellä.
   Kun Einon elämäntaival päättyi äkilliseen sairastumiseen, Rautavaaran kirkko täyttyi  viimeistä sijaa myöten, ja saattokulkue haudalle oli niin pitkä, ettei sellaista kukaan ollut ennen nähnyt. - Jokainen Einon luona käynyt sai aina hyvän sanan ja neuvon mukaansa, puheltiin saattokulkueessa.
   Eino oli rehti ja avulias, siksi hänestä pidettiin. Meidän KuHi:n edustajien murhemieltä lisäsi  muistotilaisuudessa tieto siitä, että Einon eläkkeelle pääseminen oli jo lähellä.
                                                 **
Mistä nämä muutamat esimerkit voisivat kertoa? Vastaan siihen: Elämän suuruudesta.

RISTO HIRVONEN