Olemme kaikki
kulttuurisuuruuksia!

Jospa tällä kerralla kurkistaisimme kulttuurielämän puolelle, mitä sinne kuuluu. Kuopiotahan on pidetty jopa yhtenä suomalaisen kulttuurin kehtona.
   Mutta olemmeko näin enää, sitä sopii kysyä ja vähän pohtia kulttuurikäsitettä muutenkin.
   Kuopiolaisen kulttuurin alkujuuret ulottuvat 1800-luvulle, jolloin Kuopiossa vaikutti mies nimeltä J.V. Snellman. Hän alkoi täällä puhua suomalaisuudesta ja sen nostamisesta oikeaan arvoon. Suomihan oli tuolloin Venäjän keisarikunnan alainen ja sitä ennen oli oltu osa Ruotsia.
    Snellman julkaisi ja toimitti Kuopio-vuosinaan ensimmäisiin suomenkielisiin lehtiin kuuluneita ”Saimaata” ja ”Maamiehen Ystävää”. Lehdet kannustivat sivistyksen tielle ja antoivat oppia viljelemään maata.
Snellmannin tiedämme talousviisaana kuuluneen myöhemmin Suomen markan syntyvaiheisiin, ja kun Suomen markka tuli vuonna 1860 käyttöön, niin kukkaroissammehan oli pitkään noita pitkäpapereisia snellmanneja.
    Kuopiolaisen kulttuurin alkuvoimiin on tietysti kuulunut Minna Canth. Teoksissaan hän toi kansan todellisen arjen nähtäväksi. Se oli suomalaisessa kirjallisuudessa realismin alkua. Tänä päivänä niin Canth kuin Snellmankin katselevat kuopiolaista menoa patsaina.
   Emme voi unohtaa myöskään kuopiolaissyntyistä taidemaalaria Juho Rissasta. Hänen maalauksensa kansanihmisistä ovat peruuttamatonta suomalaista taidetta.
   Tämän hetken aikalaisistamme tähän sarjaan katson kuuluvan Sirpa Kähkösen. Hänen puhuttelevat historialliset romaaninsa Kuopiosta ja kuopiolaisista voidaan nähdä jatkona Minnan tuotannolle.
   Tähän yhteyteen liitän vielä nimettömäksi jääneen metsätyömiehen; tapaamiseni hänen kanssaan vuosia sitten, kun hän oli Karttulan korvessa kaatanut palstansa puut, pinonnut ne ja siirtynyt toiselle leimikolle pikkuraista asuntokoppiansa suksien päällä vetäen.  Ja kun mies eritteli siinä samalla maailmaa vastustamattomalla kerronnallaan, niin siinä hän oli: oikea ihminen olemaan kulttuuria. Hän oli sitä käsiparineen ja ajatusmaailmoineen.
   Korostan hänen merkitystään sen vuoksi, että meistä jokainen on kulttuurihenkilö. Olemme kaikki kulttuuriimme sidoksissa ja sitä jatkamassa omalla tavallamme, omilla avuillamme; metsätyömies palstallaan, josta puut hänen kädestään lähtevät maailmalle elämän jatkumisen tarkoituksiin, tai kun rakennusmies pystyttää taloa hänelle joka sitä asunnokseen tarvitsee. Kaikki he ovat luomassa kulttuuria, sitä ahjoa, josta myös taiteet ja taideteokset syntyvät. 
   Kulttuuriin kuuluvat kulttuurilaitokset. Ne ovat myös meidän ja meille tarkoitetut. Kuopion tämänhetkiset kulttuurihankkeet – museo-kirjastokompleksin uusiutuminen yhdeksi kokonaisuudeksi sekä suunnitelmat Minnan kotitalon tulevia toimintoja varten – nojaavat nekin Kuopiossa elettyyn kulttuuriin.
   Mutta onko meillä tähän aikaan uutta syntymässä?  Onko sitä hengen paloa, joka tuntuisi ja näkyisi teatterissamme, musiikissamme, kuvataiteissamme ja kirjallisuudessamme. Sitä omaa itseämme, joka siirtyy koettavaksi vielä tuleville sukupolville.
   Kysyttävä onkin, tiedostammeko me tarpeeksi oman erityisen merkityksemme tänä päivänä ja tämän päivän kulttuurissa?
   Perinteemme hengittävät, kuten sanottu, mutta olemme myös taantuneet. Se on tapahtunut  sananvoimamme alueella. Vielä 1960- ja 1970-luvuilla ja osin myöhemminkin Kuopiossa ilmestyi yhtä aikaa kaikkiaan neljä ”omaa” tilattavaa sanomalehteä 7-, 5 ja 3-päiväisinä: Savon Sanomien lisäksi Savo-lehti, Kansan Sana sekä Savon Kansa, joka jatkoi vuosisadan alussa ilmestyneen Savon Työmiehen perinteitä.  Kun muistamme tähän Snellmanin lehdet, niin Kuopio on ollut todellinen sanomalehtikaupunki, jollaisena sitä on kutsuttukin. 
   Silloiset lehdet olivat kehityksen ja sananvapauden näyttäjiä kukin omalla toimituspolitiikallaan. Niitä tarvittiin omassa ajassaan, niin kuin eteenpäin katsovaa sanaa tarvitaan tähänkin päivään.
RISTO HIRVONEN
RISTO HIRVONEN