Koulutietä eespäin

Koululla on ollut tärkeä sija kunkin elämäntiellä siitä lähtien, kun suomalaista koulujärjestelmää on alettu rakentaa.
   Tänä aikana, noin sadassa vuodessa, on tapahtunut huima harppaus tämän päivän opiskeluun ja opin hankkimiseen. Peruskoulu-uudistus vuonna 1972 avasi kaikille yhtäläiset mahdollisuudet opiskeluun varallisuudesta riippumatta. Tämä oli mullistava uudistus ja siihen tullaan vieläkin muualta maailmalta  tutustumaan.
   Mutta elämä jatkuu ja se tuo uusia asioita koulutukseenkin. Tällä hetkellä puhutaan oppivelvollisuusikärajan pidentämisestä 18 vuoteen, kun se on nyt noin 17 vuotta  9-vuotisen peruskoulun oppimäärän suorituksen jälkeen.
    Oppivelvollisuus laajenee nyt valmisteilla olevan uudistuksen myötä lukioon ja ammatilliseen koulutukseen eli toiselle asteelle. Opetus on maksuton kuten se on ollut peruskouluaikanakin.
   Sanna Marinin hallituksen tarkoitus on saada uudistus käytäntöön vuoden 2021 syksyllä. Hallitus katsoo tällä esityksellään tulevaisuuteen, kun taas opposito pitää kustannuksia kalliina. Ne on arvioitu noin150 miljoonaksi euroksi vuodessa.
   Uudistus perustuu myös yhteiskunnallisiin muutoksiin viime vuosina. Nuoria jää nyt tuuliajoille koulutuksen ja työelämän välimaastoon, kun nuorisotyöttömyyskin on ollut  kasvussa. Oppivelvollisuuden pidentämisellä pyritään tuota kuilua tasoittamaan. 
                                                 ***
Omat kokemukseni koulunkäynnistä ovat vuosikymmenten takaa. Silloin elettiin jokseenkin ihan toisenlaista aikaa silloisen  kansakoulun alkutaipaleella. Ensimmäiselle luokalle jouduttiin lähtemään valmistautumattomana, kun nykyisin ekaluokkalaiset osaavat jo kouluun tullessaan lukea ja laskeakin. Mutta näin ei ollut vielä 1950- ja 60-luvuilla. 
   Muistan minäkin saaneeni ensimmäiseen todistukseen pelkkiä viitosia. Siitä oli kuitenkin hyvä parantaa. Itse koulunkäynnistä muistan erityisesti mustekynän ja mustepullon pulpetin pöydällä sekä koulun joulujuhlassa saamani juuri leivotun pyöreän pullan. Sen pehmeys ja maku ikään kuin tuntuvat vieläkin suussa.
   Näin jälkikäteen ajatellen kylän oma kansakoulu tuntui turvalliselta. Sinne hiihdettiin talvella ja juostiin varhain keväisin metsänpolkuja, joiden varsilla metsot rymistelivät siivilleen, Olimme samaa porukkaa, tunsimme  toisemme ja koulupäivän jälkeen tapasimme  vielä hyppyreitä tekemässä lumisille rinteille.
   Noihin muistikuviin kuuluu vielä, kun kaikesta oli pulaa. Koulussa jaettiin jossakin vaiheessa kenkiä – ei kovin kummoisia tai sitten hyvinkin kummoisia, kun ne olivat puukenkiä, melkoisia kolpposia. Ja opetuksen tasossakin olisi ollut toivomisen varaa, kun opettajatkin olivat olleet monta vuotta sotarintamalla. 
   Että sellaista silloin, ja niiltä ajoilta on todellakin pitkä loikkaus tähän päivään. Ajat ovat toiset, ja  haasteet toiset. Ja viime aikoina suuriksi kysymyksiksi ovat nousseet kiusaamiset ja väkivalta koulumaailmassakin.
   Miten näin on voinut tapahtua, kun kaikille on turvattu tiedon ja taitojen saaminen koulun puolesta? Tuota kysymystä on todellakin syytä selvittää.
    Koulun uudistuminen on siten vieläkin kesken. Sen nämä viime aikaiset tapahtumat osoittavat – kuten myös sen, että osalle oppilaista koulunkäynti jää vajaaksi.
Tarvitsemme lisää tietoa ja toimia itse koulunkin kehittämiseen. Ja pitääkö meidän tiedonhaussa palata vielä kansakoulun alkuajoille, noihin turvallisiin vuosiin?

RISTO HIRVONEN