Tarvitaanko olympiakisoja?

Tokion kesäolympialaiset alkavat ristiriitaisissa odotuksissa.Tyhjät katsomot kertovat  tästä omaa kieltään. Mutta maailman suurimmalla urheilun kattojärjestöllä on myös omat ongelmansa, joissa kriittisimmät äänenpainot ovat jopa kyseenalaistaneet nykyisenlaisten olympialaisten jatkuvuuden.
   Suomen Urheiluliiton puheenjohtaja Sami Itani on sanonut tämän suoraan: Nykyisenkaltaista olympialiikettä emme tarvitse, ellei sen toimintatavoissa tapahdu selvää muutosta.
   Itanin mukaan omassa maailmassaan elävän Kansainvälisen Olympiakomitean (KOK) on tultava esiin ja osoitettava läpinäkyvämmin mihin se olympiakisoilla keräämänsä miljardit käyttää? Ja mitä se tekee ihmisoikeuksien sekä luonnon puolesta.
   Tokion kisat onkin nähtävä laajemmassa  merkityksessä, kuin mitä sen kauniit  ihanteet ovat alussa olleet. Aika on tullut  ravistella liikkeen toimintatapoja – myös noiden  alkuperäisten aatteiden  puolesta.
   KOK on kylläkin itse myös huomannut nuorten kiinnostuksen erkanoituvan olympia-aatteista. Sen seurauksena Tokiossa kilpaillaan nyt viidessä uudessa urheilumuodossa, ja ne on ajateltu juuri nuorempien sukupolvien keskuuteen. Lajien joukossa on muiden muassa skeitti eli rullalautailu, joka on hyvinkin suosittu maailmalla koulunuorison keskuudessa.
   Uusien olympialajien määrä onkin kaiken aikaa kasvanut. Mutta minkälaisia ikivanhoja lajeja vieläkin harrastetaan? Niitä ovat ainakin paini ja nyrkkeily. Antiikin Kreikassa kansa kokoontui jo 2000 vuotta sitten seuraamaan painiotteluita.
   Urheilulla oli antiikin ajassa tärkeä sija kansan fyysisen kunnon kohottajana. Myös eettisiä arvoja tuotiin esiin. Tästä kertoo sekin, että jos ennen antiikin olympialaisia oli käynnissä sotatoimia, ne keskeytettiin yhteisellä päätöksellä määräajaksi. Ihminen oli myös kaiken keskipisteenä ja häntä palvottiin ja jumaloitiin.
    Vieläkö tästä historian ajasta olisi oppia tähänkin päivään? Kyllä hyvinkin. On huomattava, että Antiikin suurten filosofien ajatuksiin palataan yhäkin. Heidän ajatuksensa paremmasta elämästä ja siihen pyrkimyksistä sopivat vielä nykyhetkeenkin hämmästyttävän hyvin.  

RISTO HIRVONEN