Riittävätkö ihmiset maaseudulla?

Pohjois-Savon kunnat ovat joutuneet kamppailemaan väestönsä katoa vastaan. Tämä merkitsee toiminnan sopeuttamista ja uuden hakemista, mutta miten ne tehdään, siinä onkin purtavaa.
   Monet ovat käyneet vastusta vastaan omine kehitysohjelmineen. Avuksi on otettu myös  markkinointi oman kunnan eduista uusille asukkaille, ja kyllähän Pohjois-Savon luonto ja sen tenho ovat houkuttavia jo sinällään, mutta ne kolme tärkeintä seikkaa ovat kuitenkin olemassa: työ ja toimeentulo sekä kouluttautuminen.
   Väestökadolla on monenlaisia seurauksia, ja se koettelee myös vapaa-ajan toimintoja aina urheiluseuroja myöten. Jo nyt on huomattu, että eräin paikoin maaseutua ei ole enää seuroihin riittävästi harrastajia nuoremmasta päästä. Miten esimerkiksi hiihdon tulevaisuuden käy, kun aiempina vuosina juuri maaseutuseurat olivat uusien hiihtäjäalkujen kasvattajia?
   Tilastokeskuksen viimevuotisen väestöennusteen mukaan Pohjois-Savo menettäisi vuoteen 2040 mennessä lähes 21 000 asukastaan. Vain Kuopio pystyy väestöään lisäämään parilla tuhannella hengellä, muut menettävät. Syyt väestön vähenemiseen kulminoituvat syntyvyyden laskemiseen  ja väestön ikääntymiseen.
                                                       ***
   Oma huomioni maaseudun syventyviin ongelmiin ulottuu 1970-luvulle. Maaningan Leinolanlahden kylätiellä tuli vielä paikallista väkeä vastaan; oli koulu ja kauppakin, ja kilkuttelipa  kyläseppäkin omissa toimissaan.  Lehmät käyskentelivät laitumillaan, ja noilla viheriöillä näkyi ihmisiä työnteon touhuissa. Perätikö romanttista? Ehkä hitunen, mutta ennen muuta kylän ominta sykettä.
   Peltopaketit 1960-luvun lopulla merkitsivät yhtä käännekohtaa. Peltoja poistettiin käytöstä pellonvarauslain nimissä, kun ylituotannon sanottiin sitä vaativan. Tästä alkoi reaktio, jossa Leinolanlahdestakin meni kauppa ja koulu ja monta muuta paikkakuntaa kannatellutta asiaa. Tanssilavakin, joka oli kuulunut kylän elämään, kumisi nyt tyhjyyttään.
   Oli kyllä tapahtunut muutakin. Kyläraitin varrella istui nyt joukko miehiä kivi-istuimillaan iso kurkkusäiliö keskellään. Siinä miehet haastelivat keskenänsä, ja kun kauppa oli vielä viimeisiä aikojaan auki, hakivat he sieltä ruskeaa juomaa ruskeissa pulloissa kurkkupöydälleen. He olivat noita pakettipeltojen isäntiä. Heiltä oli mennyt kasvava maa jalkojensa alta, ja noissa tapaamisissaan he tekivät surutyötään – niin ymmärsin.   
   Tapasin tänä kesänä tältä kylältä Vantaalle joskus lähteneen miehen. Hän oli entiselle pientilalleen rakentanut kesämökin. - Miten täällä nyt hurisee? - Onhan muutos ollut iso ja kylätie nyt hiljainen, vastasi kysymykseen mies. - Ovatko kesäasukkaat tuoneet tänne uutta elämän vireyttä tullessaan? - Onhan heitä tullut, mutta ne enemmänkin möröttävät omissa oloissaan, mies tuumasi ja sanoi lähtevänsä puolukkakankaita katsomaan. Niitä ainakin täällä riittää.

RISTO HIRVONEN