Author: Risto Hirvonen
Last saved by: Kekäläinen Päivi.M

Suomen urheilu-
johtajuus hukkateillä

Tähän alkuun tietokilpailukysymys: milloin suomalainen urheilu on ollut menestyksekkäintä? Vastaus: 1960-70 -luvuilla. 
Näin ainakin suomalaisen urheilun johtamisesta väitöstutkimuksen tehneen It-Suomen yliopiston tutkijan Tapani Hautamäen mukaan. Hän sanoo, että noina vosikymmeninä Suomella oli hyvät urheilujohtajat, jotka näkivät urheilun kokonaisuutena ja osasivat näistä lähtökohdista tehdä oikeat stragediat menestymiselle. Mutta sen jälkeen urheilujohtajuus on ollut hukassa.
Suomen aikaisemman hyvän urheilujohtajuuden hän katsoo päättyneen  1990-luvun rakennemuutokseen. Tässä prosessissa Suomen Valtakunnan Urheiluliitto SVUL poistui kokonaan  kuvasta kasinopelissään syntyneen konkurssin myötä ja Työväen Urheiluliitto TUL  jatkoi, mutta  pelkästään kuntoliikunnan ja nuorisotyön sektoreilla.
Näiden kahden siihenastisten merkittävien keskusjärjestöjen tilalle synnytettiin valtion johdolla Suomen Liikunta ja Urheilu SLU. Mutta pian huomattiin uuden keskusjärjestön heikkoudet, kun se ei saanut aikaan selkeää järjestelmää, joka olisi antanut sille perustan johtajuudelle.
SLU sai mennä tämän vuosituhannen alkaessa, ja tällä hetkellä urheilun kattojärjestö on Suomen Olympiakomitea.
Mutta olympiakomiteakaan ei ole saanut aikaan selvää suunnitelmaa, strategiaa, tulevaisuuteen suunnaten. Olympiakomitean esiintulot ovat olleet paremminkin julkilausuman muotoisia  jäsenmäärien kasvattamisesta ja lyhyemmän ajan tehtävistä, mutta eivät selvää suuntaa antavia, toteaa tutkija Hautamäki, joka kysyy myös,  mitkä ovat suomalaisen liikunnan ja urheilun tämänhetkiset arvot olemassaolonsa taeksi.
Hän ihmettelee, miksi suomalaista vahvaa urheilujohtajuutta alettiin ajaa alas tuolloin viime vuosisadan lopulla. Silloiseen järjestöuudistukseen päättyi kahden vahvan urheilujohtajan aikakausi. He olivat SVUL:n Jukka Uunila ja viime vuonna kuollut TUL:n Matti Ahde. Heidän jälkeensä Suomen urheilujohtajuus on hukkaantunut.
Hautamäki ei myöskään ymmärrä sitä, miksi TUL luopui tai oli sen luovuttava omasta varsinaisesta  urheilutoiminnastaan. Olihan liitolla ollut joukoissaan olympiavoittajia ja vahvaa valmentajakoulutusta. Ja kun vielä SVUL ja TUL kävivät keskinäistä kisaa paremmuudestaan, se oli suomalaisen urheilun yhteinen etu.
Tähän voisi lisätä vielä, että presidentti Urho Kekkonenkin käytti aikanaan jossakin vaiheessa puheenvuoron, jossa hän katsoi TUL:lle kuuluvan sen oma itsenäisyys suomalaisessa urheilussa. Se oli niitä aikoja, kun urheilun keskinäiset  järjestökahinat olivat kuumimmillaan.
Tämänhetkisestä johtamisen puutteesta tutkija Hautamäki tekee huomion: meidän valmennuksemme ei ole kansainvälisellä tasolla. Maastohiihdossakaan Suomella ei ole  enää kuin kaksi kansainvälisen kärkitason hiihtäjää, eikä tulevaisuuden lupauksiakaan ole juuri näkyvissä – puhumattakaan mäenlaskusta, jonka kanssa Hiihtoliitto on sekoillut eniten.
Nyt kun Suomen Olympiakomitea on suomalaisen urheilun vastuujohtaja, siltä odotettaisiin  
selkeää strategiaa, millä tavoitteilla ja teoilla suomalainen urheilu jatkaa 2020-luvulla. Jos meiltä puuttuu selvä suunta, me eksymme entistä pahemmin.

RISTO HIRVONEN