Olympiakomitea kovilla 
- muutosta vaaditaan

Suomalaista urheilujärjestelmää voisi kuvata juna-asemana, jossa on  rinnakkaisia raiteita. Kuvitellahan ainakin voi...
   Raiteista äärimmäinen tarkoittaa urheiluseuroja, joilla on vielä perinteistä toimintaa kaupungeissa ja maaseudulla ilman, että pääasiana olisivat vain urheilusaavutukset.  Sitten tulemme raiteelle, jossa on jo tavoitteena menestyminen kansallisella tasolla.
   Äärimmäisenä oikealla näemme olympiakomitean tunnukset viisine renkaineen, ja niiden alaviittteenä kyltti, jossa lukee: huippu-urheiluyksikkö. Aseman sivuraiteilla havaitsemme vielä opasteen: täällä liikutaan ihan oman itsensä eteen, yksin tai kaveriporukoissa.
   Siinäpä esiteltynä päällisin puolin suomalaisen urheilun järjestelmä. Mitäpä siitä pitäisi sanoa, sen toimivuudesta ja tuloksellisuudesta? Siihen ensimmäiseksi on ainakin sanottava, että huippu-urheilu on viime aikoina joutunut arvostelun kohteeksi, ja Olympiakomitea vastuullisena organisaationa on saanut kuulla tekemisistään.
   - Se elää menneessä ajassa ja sen nykyjohto joutaa mennä. Näin on sanaillut  Hiihtoliiton entinen päävalmentaja ja Lahden 2001 MM-hiihtojen dopingskandaalin läpikäynyt Kari-Pekka Kyrö olympiakomiteasta.  Se valmistautuukin parasta aikaa valitsemaan  uuden puheenjohtajansa.
   Kyrö heittää lisää vettä kiukaalle eikä näe, että nyt esille tulleilla puheenjohtajehdokkaillakaan olisi kykyä uudentyyppisiin ja rohkeisiinkin uudistuksiin.
   Kyrön puheissa on tietysti perääkin, vaikka kritiikki on kovaa. Jotakin uutta pitäisi syntyä, jotta pärjäisimme maailmalla. Nyt ei pärjätä Kyrön mukaan kuin jääkiekossa, jossa hänen mielestään on dynamisuutta ja valmennus kohdallaan – ja rahaakin ollut ainakin vielä tähän asti. Toinen laji on maastohiihto, jossa voisimme vielä nousta kärkimaiden joukkoon, jos saamme valmennusjärjestelmämme uusittua. Muissa lajeissa  yleisurheilua myöten olemme kaukana muista maista.
   Näin Kyrö, jonka ravistelu sattuu hyvään hetkeen, kun Suomen olympiakomitea kokoontuu 21. marraskuuta valitsemaan uuden puheenjohtajansa ja hallituksensa. Ehdollahan puheenjohtajaksi ovat Ilkka Kanerva (SUL), Susanna Rahkamo (Paralympialiitto ja Taitoluistelu) Sari Multala (Purjehdus) ja Jan Vapaavuori (Lentopalloliitto ja Palloliitto).
    Kyrö ja ehkä moni muukin olisi toivonut tähän joukkoon – sen turhan tuttujen kasvojen oheen – Stl:n  pääomistajaa Mika Anttosta, mutta hän on ehdokkuudestaan luopunut puheenjohtajakähmintöihin viitaten.
   Veikkailut puheenjohtajasta ovat nyt Helsingin pormestarin Jan Vapaavuoren suuntaan. Hänet muistetaan kokoomuksen ministerinä. Ja kas, kaikki muutkin kanditaatit ovat kokoomustaustaisia politiikasta ja sen omista peleistä!
   Arvostelu olympiakomiteaa kohtaan ei ole ollut vain Kyrön varassa, vaan kritiikki on ollut laajempaakin. - Suomen urheiluelämältä ovat puuttuneet viime vuosikymmeninä kyvykkäät johtajat sekä  konkreettiset suuntaviitat tulevaisuuteen, on todennut muiden muassa Itä-Suomen yliopiston Tapani Hautamäki väitöstutkimuksessaan.
   Seurataanpa siten mielenkiinnolla tulevaa olympiakomitean kokoontumista – mitä sieltä tuleekaan...?
                                                       **
Mutta mitä muille Suomi-aseman raiteilla matkustaville kuuluu?
Jollakin tavoin epämääräisyys vaivaa sielläkin, mitä tulisi tehdä jotta kokisimme olevamme entistä paremmin liikunnallinen ja urheilullinen kansa. 
   Suomalaisen liikunnan ja urheilun kivijalka on edelleenkin tavallisissa urheiluseuroissa; niiden toiminnassa omilla asuinalueillaan kaupungeissa ja maaseudulla. Tämä on hyvä nähdä ja muistaa, kun huippu-urheilu on sittenkin vain huippua.
   Uusia ideoita ja toimintatapoja tarvitaan tietysti täällä ruohonjuuritasollakin. Silmiini sattuikin lehtijuttu, jossa Käpylän Urheilijoiden puheenjohtaja Kimmo Aaltonen kertoo, miten he ovat lähestyneet urheiluseurana paikkakunnan muita ihmisiä. Siinä tarkoituksessa seura on ollut järjestämässä asukkaiden kanssa yhteisiä kyläjuhlia ja keskusteluja. Yhteistyötä on ollut myös peruskoulun ja yhtenäiskoulun kanssa. Siihen liittyen on järjestetty koulupäivän jälkeistä pihaliikuntaa. Toiminnot on voitu järjestää osallistujille maksuttomina, kun koulu on ollut mukana.
   Tässäpä Käpylän esimerkissä palataankin tavallaan seuratoiminnan alkuvaiheisiin, jolloin urheiluseurat koettiin todellakin omien alueittensa toimijoina yhdessä muiden kanssa.
Tällaiseen toimintaan näyttää nyt syntyneen uusi tilaus siinäkin valossa, kun koulumaailmassa puhutaan kiusaamisesta ja jopa väkivaltaisesta käyttäytymisestä. Siihen tarvitaan vastalääkkeitä ja urheiluseurat voisivat olla osaltaan niitä.
   On tietysti niin, että tämän tyyppinen toiminta vaatii urheiluseuralta paljon käytännön tekemistä. Sen vuoksi siihen tarvitaan tukea, ja kunnat voisivat hyvillä perusteilla olla rahoittamassa tällaista yhteistyötä. 
   Asia on niin merkityksellinen, että jos urheiluseurojen puolella on enemmänkin kiinnostusta kouluyhteistyöhön, niin siihen sijoitetut varat voisivat tuloksiltaan olla vähintäinkin kullan arvoisia.

RISTO HIRVONEN