Author: Risto Hirvonen
Last saved by: Kekäläinen Päivi.M

Liikunta on otettu tavaksi

Vielä 1960-luvulla monelta kylältä puuttui pallokenttä, puhumattakaan urheilukentästä. Talvisin maastot peitti vahva lumikerros ja silloin oltiin lähes joka päivä suksilla. Kesäisin taas palloa pelattiin silloin, kun tasaiselta pellonlämpäreeltä oli heinä pois niitetty, ja olihan kylänraitillakin sen verran suoraa pätkää, että saatiin sadalta metriltä pyöreät sekunnit ylös.
Vaikka olosuhteet olivat sellaiset kuin ne vielä olivat, lapset ja nuoret liikkuivat paljon. Koulumatkat tehtiin hiihtäen etenkin maaseudulla, ja iltapäivälle koulun jälkeen riitti vielä intoa hyppyrinysiltä ponnistamiseen.
Mutta miten oli silloin aikuisväestön liikunnan laita? Aikuisväestön ajatukset  olivat tyystin arkipäivissä – niiden silloisissa moninaisissa tehtävissä, joihin vaadittiin fyysistä suoritusta niin kuin metsätyöt ja pientilojen hoito edellyttivät. Noissa oloissa tuskin tuli edes mieleen lähteä vielä illalla lenkille tai jumppaamaan – liikuntaa oli tullut jo enemmän kuin tarpeeksi.
Sitten tultiin 70-luvulle ja sitä onkin pidettävä yhtenä käännekohtana niin suomalaisessa elämänmenossa kuin liikunnasakin. Väkeä alkoi muuttaa maalta kaupunkeihin ja niiden parempiin asuntoihin, joissa olivat jo sisävessat ja juokseva vesi. Työtäkin oli tarjolla ja sitä löytyi tehdassaleista  ja rakentamisesta.
Muutos oli kaikkinensa merkittävä ja sen vaikutukset olivat ainakin alkuun positiivisia.Työ ei ollut enää niin fyysisesti raskasta kuin se oli ollut maaseudulla, mutta tehdasrytminen ja pakkotahtinen työ liukuhiihnoineen vaikutti kuitenkin omalla tavallaan. 
Yksipuoliset työsuoritukset vaativat nyt palautumista, ja tässä yhteydessä alettiin puhua liikunnasta ja sen merkityksestä. Varsinkin kaupungeissa ihmiset lähtivät liikkeelle ikään kuin yhteisestä päätöksestä, kun taas maaseudulla herättiin mukaan myöhemmin.
Voimme muistaa sen aikaiset monet massatapahtumat, joissa lähdettiin joko kävelemään tai hölkkäämään. Näiden kuntoreittien varrelle varattuihin suorituspisteisiin merkittiin oma suoritus, jotka sitten kauden lopussa ynnättiin yhteen.
Sen ajan kuvaan kuului myös tiedon jakaminen liikunnan hyödyistä – asialla olivat kuntourheilujärjestöt, joista muistan Kansanurheilun Keskusliiton ja sen ”valistajan” vierailun Kuopioonkin.
Noista massatapahtumista muistan taas Marrashölkän, jonka alkutempaukseen kokoonuttiin Kuopion torille ja sieltä hölkkäreitti kiersi Puijonsarven kautta takaisin torille. Joukon keulalla nähtiin kovana kuntoilijana tunnettu silloinen Kuopion läänin maaherra Risto Hölttä.
Mutta miten sitten tämän päivän kansanliikunta voi? Tähän on useanlaisia vastauksia. Ehkä ensimmäiseksi on  sanottava, että tämän päivän ihminen harrastaa liikuntaa mieluummin omakohtaisesti kuin massana. Hän on yksilöllisempi tai hakee pienempiä ryhmiä ja kaveriporukoita tai viihtyy yksikseenkin.
Tärkeintä on kuitenkin huomata, että liikunnan merkitys koetaan nyt laajasti. Ikäihmisiäkin näkee paljon liikkeellä ja heidän ajatuksensa ovat oman terveyden ylläpitämisessä. Liikunta ymmärretäänkin elämään kuuluvaksi osaksi paremmin kuin ehkä milloinkaan ennen.
Tämän asian puolesta puhuu myös se, että suomalaisten elinikä on lisääntynyt kaiken aikaa. Kun suomalainen mies eli 1940-luvulla keskimäärin 55 vuotta, niin tänä päivänä hänen elinajan odotteensa on jo yli 78 vuotta. Naisten odote on pidentynyt 62 vuodesta 84 vuoteen. Näin tilastojen kertomana.
Olemme ottaneet liikunnan omaksemme, vaikkakin sen eteen on vielä tehtävää. Tähän yhteyteen voisi lisätä sen, että  nuoremmalla väestöllä olisi nyt vuorostaan vara petrata omaa osuuttaan. Ehkä ne älylaitteet voisi  jättää välillä hieman pidemmäksi ajaksi sivuun.
Ja entäpä jos Suomi tämän jälkeen julistettaisiin ei vain onnellisimmaksi maaksi, vaan myös liikkuvammaksi kansakunnaksi maailman kartalla? Olisiko se jo liikaa? Mutta sitä ennen meidän on lakaistava koronapölyt tieltämme pois.

RISTO HIRVONEN