Talkoohenkeen tullut happea -
mutta mitä tapahtuu maastohiihdolle?

Aika-ajoin kuulee sanottavan, että talkoohenki on kadoksissa urheiluseuroissakin.  Tuohon väittämään en halua yhtyä. en, kun talkoot ja muunkinlainen vapaaehtoistoiminta henkittävät nyt hyvää happea. 
   Talkoot ovat entisistä ajoista muuttuneet – sanoisiko niin, että jopa modernisoituneet. Nyt talkoita  tehdään ikään kuin projektiluonteisesti.  Kun nähdään, että jokin asia kaipaa kuntoon panemista, niin se tehdään oitis ja se on sillä hyvä. Näin on homma hoidettu ja tulos  näkyvissä yhteisenä saavutuksena. 
    Talkoilla on siten monta merkitystä, Se yhdistää seuran henkeä ja luo sosiaalisia kontakteja jäsenten keskuuteen – jos näin sanoisi vähän juhlallisesti. Mutta näinhän hyvä seurahenki toimii.
    Mutta talkoot eivät yksistään. Siihen tarvitaan suunnitelmia ja yhteydenottoja yhteistyötahoihin. Tarkoitus on samalla, että ehkä jo seuran paljastuneelle  rahakirstun pohjalle saadaan täydennystä varsinaisen toiminnan menoihin.
    Itse talkoolaiset ovat kuitenkin se kaiken tärkein puoli. Heitä tarvitaan vaikkapa tarjottuun  maalausurakkaan tai muuhun tekemiseen. Mutta jos ja kun seuralla on jäseninä heidän omien ammattiensa  taitajina miehiä ja naisia, niin heiltä kyllä mitkä tahansa hommat käyvät. Ja homman tilaaja kiittää. 
   Kun talkoolaiset ovat tärkeitä, niin seuran on heistä pidettävä myös huolta. Kiitoksen ja tunnuksen osoittaminen ei tarvitse olla välttämättä suurenmoista, kun vain muistetaan jokaista. Huomion osoittamisella on iso merkitys, ja se antaa talkoolaiselle innostusta jatkaa.
   Kun talkoita ja muuta vapaaehtoistyötä ajatellaan laajemmin, niin heidän varassahan koko yhteiskuntakin loppujen lopuksi toimii. Suomessa ei olisi liikuntatoimintaa juuri lainkaan, elleivät moninaiset urheiluseurat olisi sitä järjestämässä – talkoohengelläkin.
   Kun näin on, valtion ja kuntien tulisi nykyistä paremmin osoittaa tukensa talkoohengen ylläpitämiseen. Ei ainakaan verottajan tulisi norkoilla itselleen talkootoiminnan pieniä mutta urheiluseuroille merkityksellisiä palkkioita. Näin verottaja kymmenisen vuotta sitten yrkäili, mutta joutui oikeutetusti katsomaan omaan peiliinsä. 
                                            ***
Näillä KuHi:n kotisivuillakin on ollut aika-ajoin viestejä talkootapahtumista. Niihin ovat kuuluneet Kuopion alikulkusiltojen lumitukset hiihtäjille, latujen tekemisetkin ja koulujen piha-aitojen maalaamiset sekä myös koulun tyhjentämiset, kun kyläkouluja on valitettavasti jouduttu lakkauttamaan oppilaiden puuttteeseen. KuHi:n parinkymmenhenkinen talkooporukka on nämä hommat heilauttanut sillä kertaa pois käsistä, ja mitä tämän blogipalstan kirjuri on saanut tietää, niin hauskaa on ollut.
   KuHi:n esimerkki kertoo siitä, että kun seurassa on reippaita tekijöitä, niin heitä voi tarjota myös ulkopuolisille. KuHi:n hyvänä yhteistyökumppanina on ollut Kuopion kaupunki. Sillä on toki omaa väkeä vaikka kuinka, mutta aika-ajoin on sekin tarvitnnut ulkopuolista apua johonkin lyhytaikaiseen tehtävään. Yhteistyöstä ovat osapuolet kiittäneet toisiaan.
                                                    ***
Ne Oberstdorfin MM-hiihdotkin on sitten käyty. Päätöskisana hiihdetty viisikymppiä päättyi lähes katastrofiin, jossa voittajan ratkaisi tuomarineuvosto, eivätkä kaikki senkään päätökseen olleet pyytyväisiä. Huh!
   Kyllä nyt Kansainvälisen hiihtoliiton pitää tehdä jotakin kilpailusäännöille ja kilpailuradoille – niin monta epäselvää ja jopa vaarallista tilannetta on talven mittaan nähty. Eihän maastohiihto ole enää maastohiihtoa, jos se altistaa hirmuiseen vauhtiin ja sen myötä vaaran hetkiin.
   Suomen kisajoukkue sai saavutuksestaan plussan ennakko-odotuksiin nähden. Kolmeen mitaliin, kahteen hopeaan ja yhteen pronssiin, oltiin joukkueen keskuudessakin tyytyväisiä.
   Paras maa oli nytkin Norja, jolle ei näytä löytyvän vastusta hiihdon  pohjoismaisissa lajeissa – ei vaikka koko maailma olisi vastassa!
Mutta onko sittenkään pakko tuijottaa vain voittamiseen? Eikö onnistumiset yksin riitä?  Mitä olisikaan tapahtunut, jos Suomen naisten viestijoukkue olisi tullutkin voittajana maaliin? Olisiko se ollut enää voitto, kun pronssi oli jo käsittämätön voitto!
   Urheilu onkin alue, josta löytyy aina ihmettelemistä ja kysymistä vaikkapa näin: - Onko se tulosurheileminen rankkaa? - On.  Onko se pettymysten syvä hauta? - On. Onko se riemua rajatonta? - On.

RISTO HIRVONEN