Kevään toivossa uuteen kesään

Tämä vuosi on kallistunut jo siihen asentoon, että kevät on käsillä.  Lumi suhahtelee sulaessaan  auringonsäteissä, ja maiseman yllä kurkiaurat siivittävät pesäpaikoilleen. Variskin oksaltaan kuuluttaa kevään koittaneen.
   Niin se on koittanut – pitkän koronatalven jälkeen.
   Kevät on aina ollut vuodenkierrossa se hetki, jota olemme odottaneet ja johon toivomme tulevaisuuteen asettaneet. Silmissämme saattavat vieläkin välähtää  ne näyt, kun pelloilla monilla touhutttiin toukotöissä. Ne olivat toivon töitä juuri siinä hetkessä. Toki näin tapahtuu tänäkin keväänä: maa muokataan, se tuoksuu taas tutulta  ja saa  uuden kasvun aikaan.
   Tässä keväässä kaikki ei ole kuitenkaan ennallaan – olemme eläneet jo vuoden erilaisessa, poikkeuksellisessa ajassa, jossa koronavitus on ollut peikkonamme. Todellakin jo runsaan vuoden ajan, yhden kevään ja nyt vielä toisen.
   Tämän kevään toiveistamme emme tarvitse sanoa enempää: se on tuon viruskurimuksen taltuttaminen. Tässä hetkessä on pakko uskoa, että meneillään olevat rokotukset voittavat lopulta.
   On arveluttavaa sanoa, että koronavuodessa olisi ollut positiivisiakin puolia, kun miljoonat ihmiset kautta maailman ovat menehtyneet ja sairastuneet tuohon tautiin, kuten Suomessakin.
   Mutta jos  kysymme, olemmeko tässä kurimuksessa lähestyneet toisiamme; hakeneet tukeaa toisistamme ja antaneet sitä toisillemme – niin mitä siihen sanoisimme? Ja jos myöntäen vastaisimme, olisimmeko jopa parempia ihmisiä, ja olisiko maailmakin hituisen  parempi? 
   Pienetkin asiat ovat nyt olleet suurempia: ovat näyttäneet merkityksellisimmiltä. Asuinalueemme halki on saattanut talvisin kulkea latu hiihtämistä varten, mutta onko se aina houkuttanut sillä tavoin kuin nyt on tehnyt? Laduillahan on ollut lykkijöitä peräkanaa.
   Tai lähimetsä – onko sen laella tuo suuri kilpikaarnainen mänty ollut jo ennenkin?  Ja mitä metsä onkaan – sen polut ja kallionsyrjät sammaltyynyineen; se metsän oma rikkumaton rauha, jossa elämä jatkaa omaansa. Ja olenko minä osannut katsoa järven sinettä – noita järviämme saarineen ja soutajalle niin soviteltuja? 
   Niin, olemmeko me jollakin tavoin näinä poikkeavina aikoina muuttuneet, tai tulleet huomaamaan,  että olemme osa kaikkea mitä näemme ympärillämme: kanssaihmisemme ja luonnon moninaisuuden osana itseämme.
   Tämänkertainen kevät on nyt toisenlainen. Siinä on toivomme asetettu tulevaisuuteen ehkä suuremmin kuin milloinkaan ennen ja se  yhdistää meidät  jokaisen.

RISTO HIRVONEN