Kun hiihto oli vielä
wienervalssia...

En voi olla palaamatta edelliseen juttuuni, kun oivalsin ettei hiihto sittenkään ole vain puhkimista eteenpäin ladulla – ei vaan se on aivan oma maailmansa, joka viehättää ja joka voi tempaista pois arkipäivän harmauden verhoista. Ja kun näin tapahtuu, ihminen voi rientää oitis suksikauppaan tai sitten uppoutua vielä hiihtämisen aikaisempiin vaiheisiin ja tunnelmiin.
   Tiedämmehän Lieto Lemminkäisen, kun hän hiihti hirven kiinni ja sai siitä palkkioksi Pohjan neidon. Mikä palkinto!
   Mutta tulkaamme lähemmäksi tätä omaa aikaamme ja pysähtykäämme Mäntyrannan Eeron aikaan. Ja mitä me silloin näemme ja korvissamme kuulemme? Me kuulemme wienervalssin kiehtovat sävelet ja Eeron taipuisan hahmon kisaladulla noiden sävelten siivittämänä.
   Näitä näkyjä me emme unhoita milloinkaan – emmekä noita maailmankisojen iltatansseja, joissa Eeron joustavat valssipyörähdykset saivat muiden silmät tapilleen. Kuninkaan kruunuakin hänen päähänsä soviteltiin jossakin tilaisuudessa. Eero, Lapin  tuntureiden kasvatti, valloitti koko maailman. Voiko sen enempää enää saavuttaa!
   Entä tänä päivänä? Mitä me kilpaladuilla nyt näemme, mitä koemme? En osaa oikein tuohon sanoa. Ainakaan Eeroa emme enää näe, emme Lonkilan Paavoa, Hakulisen Veikkoa tai Kolehmaisen Eeroa. Näiden mestareiden hiihdossa oli sama soundi kuin Mäntyrannan Eerolla – tai vaikkapa myös Äitee Siiri Rantasella.
   Musiikin sointu on sittemmin muuttunut kisaladuillakin. Se on nyt rockia – ja paremmuudet ratkaistaan maalissa kengän mitalla.
   Mutta sitäkin suuremmat onnittelut sinulle Ilkka Herola MM-hopeastasi Saksan maalla. Se oli sinulta menevää rockia siinä viimeisessä nousussa!
 
RISTO HIRVONEN